Od samog početka čovek pokušava da dopre do beskonačnosti
postavljajući večita pitanja:
Šta je vreme? Šta je prostor?
Šta je život? Šta je smrt?
Ko zna da li umreti znači živeti,
i da je to ono što smrtnici zovu zagrobnim životom? Euripid
Tokom vekova filozofi i naučnici smišljali su odgovor,
ali zbunjenost je ostajala jer je svaka ljudska duša morala otkriti tajnu o svojoj veri.
Legenda o Portretu Dženi temelji se na dve komponente vere:
na isitni i nadi.
Takav je portret visio u muzeju Metropoliten u Njujorku.
Portret Dženi, 1934. Postojala je i devojka koja je pozirala za nju. To je istina.
A za ostalo nauka nam govori da ništa ne umire, nego se tek menja.
Da vreme ne prolazi, nego kruži oko nas.
Te da su prošlost i budućnost za nas zajedno tu zauvek.
Iz senka znanja i slike na zidu muzeja nastala je naša priča.
A njena istinitost ne počiva na našem ekranu, već u vašim srcima.
Ljubav je istina, istina je ljubav. To je sve što
znamo na zemlji i sve što trebamo znati. Kits.
Sledi Portret Dženi.
Njujork je zimi hladan. Nije bio topliji ni u zimu 1934.
Postoji patnja za umetnika gora od one kakvu nose zima ili siromaštvo.
To je poput zime duha.
Strašan osećaj indiferentnosti sveta. Hrabrosti mi je ponestalo.
Kako vam mogu pomoći? - Možete kupiti neku od mojih slika.
Malo toga kupujemo, gotovo ništa. Znate kakva su vremena.
No dajte da vidim šta imate.
Pejzaži. - Uglavnom. - Da. Šteta.
Neke sam naslikao u Kejp kodu. Ribarenje u Nort Truru.
Land's End. - Da, pejzaži.
Evo crteža grada. To je most. - Da.
Dobar je, ali ne volim mostove. Dobijamo ih na desetine svaki dan.
Gđo Spini, preplašili ste me. Ovo je moja partnerka gđa Spini.
Nisam čuo vaše ime. - Nisam ga ni izgovorio.
Zovem se Eben Adams.
Zašto ste tako agresivni' - Nisam. - Da niste, možda biste više jeli.
Ne žurite se toliko. Da vidimo šta tu imamo.
Ništa što će zanimati vas ili vašeg partnera.
Verovatno imate pravo. Ali da vidim šta zanima vas.
Sedite, Adamse.
Možda ništa ne prodate, ali ćete se bar odmoriti. - Radije sedite.
Naslikali ste lep cvet. - Hvala.
Jeste li čitali Roberta Brauninga? - Davno.
Sećate li se njegove pesme o Del Sartou, savršenom slikaru?
Proporcije, anatomija, boja. Imao je sve i ništa.
Naslikao bi savršenu šaku, dok bi Rafael naslikao bezličnu šaku.
Ali Rafael je voleo svoja dela. Jadni Del Sarto. - Shvatam.
Tu nema ljubavi. - Gđo Spini... - Ne budite mekani, Metjus.
Usedelica sam. Niko o ljubavi ne zna više od stare usedelice.
Šta je s vama, Adamse? Morate naučiti nešto istinski da volite.
Uzećemo cvet. - Šta?! - Slaba sam na cveće. Ne slika ga loše.
Daćemo vam 12,5 $ za nju. Imate li nešto protiv, ništa od posla. - Nemam.
Metjus, isplatite mu. - Možete li mi razmeniti dolar?
Nemam ni novčića. - Dugovaće nam 50 centa.
Želite li još cveća, imam gomilu. - Toga sam se i bojala. Zbogom.
Mnogo vam hvala. Doviđenja, gđo Spini.
Mislim da niste želeli baš tu sliku. - Da nisam, ne bih je uzela.
Imate divne oči. Doviđenja.
Ta slika ne vredi više od kojeg dolara. - Ne, ali Adams vredi.
Da, ali nije li smisao našega posla zarada?
Kupila sam je za sebe. - Čudesno je šta sve kompliment može da učini!
Prvi u 20 godina, gdine Metjus.
Bar sam imao nešto novca, no u glavi mi se vrtelo od gladi.
Iznenada sam osetio nešto izuzetno, gradska vreva je zamrla.
Kao da je dopirala izdaleka. Poput zvuka leta na livadi nekad davno.
To je moje.
Niko nije sa tobom? - Nije. Zašto?
Smrkava se. Ne bi li trebala da pođeš kući? - Ne, niko me ne čeka.
Uostalom, vi ste sa mnom.
Ja sam Dženi. - Dženi? I kako još? - Dženi Aplton.
Roditelji su mi glumci. Rade u Hamersteinu.
Artisti na užetu. - U Hamersteinu?
Da, zašto? - Srušen je dok sam bio još dečak.
Juče sam bila tamo.
Sad sam stvarno... - Da vidim vaše slike, gdine....? - Adams.
Kako znaš da su slike? - Jednostavno znam.
Strašno mali prozori za tako veliku crkvu. - To je zbog vetra.
Ne sviđa mi se, plaši me. - Vetar? - Ne, crna voda.
Tu bi trebao biti svetionik. - Trebao bi. Kako znaš?
Ne sećam se. Jednom ću vam ga pokazati.
Svetionik u Land's Endu. - Nisi li rekla da se ne sećaš?
Ne sećam se. Jednostavno znam.
Volela bih da mi se sviđaju vaše slike.
Svi to kažu. Zato se ne prodaju.
Možda ne biste trebali slikati mesta, nego ljude.
Kuća Sesili Braun puna je slika ljudi. - Ko je ona? - Moja prijateljica.
Idem svaki dan u školu, ali samo ujutro. - Šta učite?
Juče smo učili o Kajzeru. On je nemački kralj. - Bio je. Davno.
Nije istina, Sesilin otac je u Nemačkoj i stalno ga viđa. - Ali...
Kaže da Kajzer jaše na belom konju i da voli da se tuče.
I ja se mogu tući. Sesili je veća, ali ja sam jača. Mogu je isprašiti.
Nije li ti Sesili Braun prijateljica? - Jeste.
Zabavno je imati nekoga za igru. Vi nemate nikoga? - Nemam.
Moram da idem. - Usamljena sam ovde.
Prošetaću sa vama ako nemate ništa protiv.
Znam pesmu. Da vam je otpevam? - Svakako.
Odakle dolazim,
Niko ne zna.
A gde odlazim,
Odlazi sve.
Vetar huji, more bruji.
Niko ne zna.
A gde odlazim,
Niko ne zna.
Ko te je tome naučio? - Niko. To je samo pesma.
Znate li koju igru najviše volim? - Koju? - Igru želja.
Reći ću vam šta najviše želim. - Šta želiš?
Prvo zažmurite i zavrtite se tri puta.
Želim da čekate da porastem da bismo uvek mogli da budemo zajedno.
Ali verovatno nećete.
Ne mogu više da razgovaram. Zbogom.
Doneću ti tvoj paket. - Hvala.
Neobično dete...
Dženi!
To ste vi, gdine Adams? - Jesam, gđo Džiks.
Uvek ste tako tihi, ne čujete se.
Obzirno prema ostalim stanarima. - Nisam hteo da smetam.
Svakako. Tako fin gdin!
Hoće li 5 $ biti dovoljno? - Neće, ali uzeću ih.
Nadam se da će uskoro biti još. - Potrudite se.
Uzmite crtež dok... - Ne, kupatilo mi ih je puno.
Neću ih valjda staviti u salon! - Ne bih vam to učinio.
Baš se poigravate njime, gđo Džiks.
Kao mačka sa mišem.
Ali privlačan je, zar ne? I pravi gdin.
Zato ga je teško izbaciti. - On je ukras vaše kuće.
Ne mogu shvatiti da neko gubi vreme slikajući stvari.
Svakako, počistio je sneg da time otplati deo kirije.
Slikajući stvari? Žene? Žene u...?
Gdin je, a gospoda ne slikaju žene u...! - Svakako.
Glavom mi se motala pesmica koju je pevala ona devojčica.
Setio sam se onoga što je rekla na kraju. Da je čekam da odraste.
Ali ljudi ne mogu čekati druge da odrastu.
Bilo je nešto drukčije u tome detetu. Možda to uhvatim olovkom.
Zdravo, drugar! - Dobro jutro, Gas.
Jutro? - Prespavao si ga.
Otišlo je u nepovrat, a i bilo je divno.
Radio sam do kasno. Zaspao sam tek u zoru.
Jesi li doručkovao? - Nisam. - Hoćeš li onda ručati sa mnom?
Ne na tvoj račun. Naporno radiš za svoj novac.
Čekaj! Imam i ja nešto. - Šališ se! - Prodao sam sliku.
Vidi ti njega! - Danas ja častim ručkom!
Biće mi zadovoljstvo.
Samo da sredim auto pa možemo krenuti.
Ne razumem, šta te briga jesam li jeo? - Ne volim da ljudi gladuju.
Poštujem ljude koji rade što moraju, makar ih to i ubijalo.
Ti slikaš slike i činiš to ma šta se dogodilo.
Sviđa mi se to. Čovek uglavnom misli da život i nije nešto.
Živiš što ugodnije možeš, usput nešto zaradiš.
Jedeš, spavaš i umreš.
Onda naiđe neko poput tebe ko ne mari za te stvari.
Pa se zapitaš nisi li štogod propustio.
Upadaj! Preporučujem govedinu sa kupusom kod prijatelja Mura.
Domaća hrana. Nigde drugde ne bih jeo. Oprosti. - U redu je.
No dobro.
Počeo si da nosiš šalove? - Nije moj. Našao sam ga.
Od devojčice je koju sam sreo u parku.
Velik šal za devojčicu.
Roditelji joj rade u Hamersteinu. - Nije li srušen davno? - Jeste.
Ali kaže da je juče bila tamo. - Deca! Uvek nešto izmisle.
Vidi ti ovo! Sara Bernard dolazi u Ameriku. - Šališ se.
Tu piše. Sara Bernard, istaknuta francuska tragičarka,
dolazi sledeći mesec. - Da vidim. Zaista tako piše.
Ove su novine iz 1910. - 1910.!? Odakle ti tako stare novine?
Imala ih je devojčica u parku. U njima je bio zamotan njen šal.
Pročitaj taj oglas.
Hamerstein...
Eva Tangvej, američka komičarka. Apltonovi, nova tačka na žici.
Šta sa time? - Upravo je to rekla.
Ne razumem. - Rekla je da se zove Dženi Aplton. - I?
Nije bila odevena poput današnje dece. - Valjda joj ne veruješ?
Svakako da ne. - Dobro. Ručaj. Kao što je govorila moja mati:
Imaš li premalo u stomaku, imaš previše u glavi.
Misliš da mi se pričinjava?
Ne, Gas, bila je stvarna. Video sam je.
Štaviše, mogu ti je nacrtati. - Zdravo, Gas. - Zdravo, drugar.
Kako je? Ovo je moj prijatelj. Drugar je vlasnik lokala.
Zdravo. - Sve u redu?
Ne može bolje. - Drago mi je.
A ti, Gas? Sve u redu? - Svakako. Valjda.
Kako valjda? - Nešto nije u redu?
Valjda nije. - Je li hrana u redu? - Jeste, jeste.
Onda šta ti je?
Ne bih te hteo povrediti...
Ali ne čudi se ako me ne budeš viđao.
Počeću da jedem kod Nika. - Kod Nika? - Da.
Kod Nika! - Šta nije u redu?
Sve je u redu ako voliš takve lokale.
Znači, ješćeš kod Nika?
Baš je lep dan. - Predivan. - Jeste. I više od toga.
Znači, ješćeš kod Nika? - Mislio sam tako.
Na svetu ima svakakvih ljudi. Svakakvih.
Neki nisu čuli za prijateljstvo ili odanost.
Čoveku godi promena. - Promena od čega?
Od ove prostorije, sale. Mračno je ovde. - Mračno? Mračno?!
Trebao bi malo osvetliti lokal.
Šta želiš da učinim? - Ne znam, nisam razmišljao o tome.
Mogao bih obesiti koju sliku.
Prava je šteta što nisi dao da se oslika celi zid.
Znam da to ne ide... - Šta ne ide? Nisi čuo za murale?
Muralke? - Slike naslikane na zidu!
Je li moguće naslikati slike na zidu? - Svakako. Nije to ništa retko.
Vidiš tikvane!
Ovaj bi zid bio idealan za mural.
Gde nam je pamet! A sedimo za stolom sa velikim slikarom!
Mogao bi nam nešto naslikati! Drugar, bi li nas mogao ugurati?
Ugurati među ostale narudžbine? - Ne znam.
Mogao bi dolaziti ovamo u podne ili na večeru. Ništa te neće koštati.
Pardon, moram postaviti ovo.
Imao sam ga, ali mi je izmigoljio. - Pusti, ne spominji to više.
Dan Svetog Patrika
Za hajduke! - Za hajduke!
Tri piva! - Stižu.
Jesi li ikada video Mik Kolinsa? - Nisam i žao mi je. - Evo šta ćeš.
Tačno kod šanka naslikaćeš Majkla Kolinsa.
Kolinsa kako vodi ljude u bitku protiv Engleza!
Samo malo, Gas. - To bi bila najbolja stvar u gradu.
U Murov lokal dolazio bi svaki pravi Irac!
Ne bi bilo mesta za šankom, a ništa te ne bi koštalo.
Zanimljivo. - Evo kako ja to vidim.
Ili još bolje, kako to vidi moj prijatelj.
Svitanje na brežuljku u Irskoj. A tamo...
U podnožju Šamroka, pod starim brestom, stoji Mik Kolins.
Naslonjen na pušku čeka početak bitke. Sa njime su svi njegovi ljudi.
Za koji trenutak Mik će ih povesti u pobedu!
Za hajduke! - Za hajduke! Morate to naslikati, gdine Adams. - Moraš, drugar!
Za hajduke! - Za hajduke!
GALERIJA METJUS & SPINI 2. sprat
Šta je to? - Crtež devojčice koju sam susreo u parku.
Veoma je dobar, zar ne, gđo Spini? - Ima tu nešto, Adamse.
Znate li zašto mi se sviđa? - Zašto?
Nešto u devojčici podseća me na davninu.
A kod žena treba biti nešto bezvremensko, nešto večno.
Vidi se to na svim velikim portretima.
Osećaš da te žene možeš sresti bilo gde, da će te nadahnuti.
Evo kako ćemo. Uzeću taj crtež.
Daću vam 25 $ za njega, ma šta rekla gđa Spini.
Ništa ne govorim. Više se ne morate sažalijevati. - Stvari idu nabolje.
Dobijam tri obroka dnevno za mural, a sada 25 $! Hvala vam.
Za crtež! Crtež! Hvala vam.
Gde ćete sada? - Nigde. Bilo gde.
Odakle dolazim, niko ne zna, a gde odlazim... Sve odlazi.
Šta je to? - Pesma koju je ta devojčica pevala u parku.
Ako ne znate idete li ili ostajete, hoćete li čaj? - Mogao bih. - Dođite.
Hvala. - Doviđenja, gdine Metjus.
Kako vi kažete, gđo Spini.
Nisam klizao od detinjstva u Mejnu.
Iz Mejna ste? - Da.
Sout Paris, lep gradić. Reke, jezera, planine.
Otac mi je tamo vodio trgovinu do smrti. Majka je umrla posle njega.
Radio sam i studirao tri godine.
A onda sam... fascinantno, zar ne? - Zanimljivo. - Treba mi vaš savet.
Ne sažalijevam se, nego imam praktičan problem.
E, to je već nešto! - Nije to što mislite. Gladovanje mi ne smeta.
Ne smeta mi ni što moram izbegavati gazdaricu.
Svaki umetnik koji je stvorio nešto prolazio je i gore od ovoga.
Ali bar je znao da nešto ima. Tada čovek može svašta podneti.
Ali šta ja mislim ko sam! Zašto bih ja verovao da sam
od hiljade umetnika baš ja vredan spomena?
Adamse, sedite. Živcira me kada tako govorite.
Nešto mi je kod vas privlačno. - Ne mogu zamisliti šta.
Podsećate me na kavaljera koji mi se sviđao kad sam bila mlada.
Kad sam imala samopouzdanja. - Zar i vi?! - I ja.
I pogledajte me! Frustrirana starica deli lekcije frustriranom umetniku.
Šta da radim? - Crtež vam govori šta možete učiniti.
Treba vam samo nadahnuće. Bilo kakvo. Devojčica u parku.
To je to! Hoćemo li se malo zavrteti na ledu? - Dajte, molim vas.
Hvala, gđo Spini.
Zdravo, gdine Adams.
Zdravo, Dženi.
Nije li ovo zabavno? - Ne mogu verovati! Ti! - Zašto ne?
Porasla si. - Niste me dobro pogledali. - Ma porasla si. - Svakako,
Žurim se. Ne sećate se naše želje? - Sećam se. - Idemo da kližemo.
Malo brže!
Tako ste smešni! - Tako se i osećam!
Usput, imam nešto tvoje. - Kakav lep šal! - Bio je na klupi. Tvoj je.
Je li? Valjda je tako.
Pričuvajte ga dok ne odrastem.
To će biti razlog više da rastem brže. - Dobro. Ali dugujem ti uslugu.
Zašto? - Neki dan sam te nacrtao i prodao crtež. - Drago mi je.
Kupac mi je rekao da trebam slikati portrete. Šta kažeš?
Koga biste slikali? - Ne znam. Još nisam odlučio.
Možda mene? - A koga drugoga!
Portretiraće me! Emili će poludeti! - Emili?
Prijateljica. Nju su već portretisali, a ja sam rekla da će i mene.
Kako si znala?
Poželela sam to, zatvorila oči i okrenula se tri puta.
Ali Emili je rekla da nećete, pa sam je pljusnula.
A ne Sesili?
Sesili? Mislite Sesili Braun?
Odselila se u Boston pre tri godine. Nisam vam rekla? - Nisi.
Čudno. - Nije važno. Idemo da kližemo.
Uskoro moram da idem. - Nemoj. Hoćeš li vruću čokoladu?
Obožavam je. - Možemo je tu popiti.
Prekrasno. Hvala. - Nema na čemu.
Dženi, gde živiš? Voleo bih da te posetim.
Još nema mesta gde me možete posetiti. - Zašto? - To je tako.
Kada ćete početi da slikate moj portret?
Kad god. Kada ti roditelji dopuste. Gde su? - U Hamersteinu.
Još rade tamo? - Imaju divne nove tačke, gore visoko na žici.
Ponekad me je strah da ih gledam.
Ali zato su slavni. Svi se boje. - Da.
Rado bih ih pogledao.
Mogao bih ih pitati da ti dopuste da mi poziraš.
Odvedi me u teatar da ih vidim.
Može. Mogu nas uvesti besplatno.
Dođite u subotu na matineju. - Gde ćemo se naći?
Nađimo se... Ovde u parku. Kraj klupe gde smo se sreli.
Doći ću u 2 h. Bar ću se potruditi.
Čokolada je bila divna. - Hvala. - Nema na čemu.
Sada zaista moram da idem. - Moraš li?
Mrzim što mora prestati. Ko zna kada ćemo to opet imati.
Doviđenja. - Doviđenja.
Tražite li nekoga? - Gledao sam devojčicu koju sam spominjao.
Sad znam da Spini nije videla Dženi.
No tada sam znao da me je posmatrala kao pacijenta kojeg treba posmatrati.
U subotu sam jedva čekao da vidim
šta će mi Dženi pokazati kao Hamerstein.
Ali Dženi nije bilo ni traga. Valjda je zaboravila.
Zato sam se sam raspitao o Dženinim roditeljima.
Kladio sam se sa prijateljem. Možete li mi pomoći?
Sećate li se staroga Hamersteina? - Sećam li se?
Obratili ste se pravom. - Tvrdim da je bio tu, a prijatelj... - Izgubio je.
Hamerstein je bio tačno tu gde je sada Rialto.
Još nešto. Sećate li se Apltonovih? - Apltonovi?
Imali su tačku na trapezu. - Kao da...
Pođite u Rialto i potražite starog Pita.
On je vratar. Nekad je plesao u Hamersteinu.
Možda se seti. - Mnogo vam hvala.
Aplton... Aplton. Da, da, da! Bilo je četvero Apltonovih.
Godine 1902. Bili su klovnovi.
I to veoma dobri. Iz Beča.
Ovi su nastupali na trapezu... Muž i žena, 1910.
Zatim su bili Pet i Majk Aplton, Irci.
Bili su plesači.
To je bilo 1904. ili 1905. Da!
Godine 1910. - Pustite da idem na svoj način.
Moram se vratiti unatrag i od početka.
Inače se neću setiti, a ne volim kad se ne sećam.
Mogao bih pomisliti da starim, znate?
Oprostite što vas gnjavim. - Ne gnjavite. Imam dobro pamćenje.
Ali ponekad se ne mogu svega setiti.
Klara će znati! - Ko? - Klara Morgan. Bila je garderoberka.
Svi su joj se poveravali.
A crnci su veoma mudri ljudi. Znaju oni šta je nevolja.
Kako ću je naći? - To znam!
Gde živi? - Gde? Gde?
135. istočna ulica br. 332.
Mnogo vam hvala. - Dobro pamćenje, zar ne?
Divno. Doviđenja. - Hvala vam. Mnogo vam hvala.
Bile su to divne tačke.
Glamuroznije od ičega danas.
Osećali ste se kao da sve te glumce poznajete lično.
Evo. Ovo su Apltonovi. Meri i Frenk Aplton.
A ova devojčica? - Njihova kći Dženi. - Njihova kći? - Da.
Je li moguće da im je to unuka?
Ne. Poznavala sam Dženi u to doba. Imala je krupne tužne oči.
Sedela mi je često u krilu. Davala bih joj slatkiše.
Gde je ona sada? - Ne znam.
Nisam čula za nju otkako su joj roditelji poginuli na trapezu.
Bilo je to davno. Pukla je žica.
Dženi je gledala kad se to dogodilo.
Ne znate šta se dogodilo sa njom? - Tetka ju je poslala u manastir.
Dženi nije bila katolkinja,
ali njena je tetka govorila da je manastir najbolje mesto za devojku.
Mnogo vam hvala.
Hvala vam na vašem vremenu. - Hvala vama, gdine Adams.
Nemam često priliku da razgovaram o prošlosti.
Valjda ćete naći Dženi. Bila je draga devojčica.
I ja se nadam. Hvala još jednom.
Te noći sve mi je bilo poput sna. Gradski neboderi, svetla.
Znao sam da Dženi nije bila samo dete iz mašte.
Nije bila dete koje nije prihvatalo vreme i logiku.
Instinktivno sam krenuo prema klupi u parku. Dženinoj klupi.
Prilazeći joj, osetio sam neobičnu ugodnost.
Kao da se vreme stapa sa snegom.
Jesu li uzdasi koje sam čuo takođe bili iluzija?
Dženi, šta ti je?
Zašto plačeš? - Otac i majka... Otac?
Nešto se dogodilo! Imali su nesreću.
Znala sam! - Pukla je žica.
Uvek sam se bojala da će se to dogoditi. A večeras... - Večeras?
Dženi, znam kako ti je, znam koliko to boli, ali...
Njih ne boli. Pokušaj tako da razmišljaš.
Ali mrtvi su! - Svi ćemo jednom umreti. - Voleli smo se.
Onda ne budi nesrećna. Oni to ne bi želeli, zar ne?
Zar ne? - Ne bi. - Ne.
Jednom su mi rekli da ako im se išta dogodi,
ne smem biti nesrećna jer rade ono što vole.
I ako... ako se nešto dogodi, dogodiće se oboma.
U isto vreme, kako su želeli. - Eto vidiš! - Da.
Znači da ne trebam plakati. - Ne.
Ne bi to hteli, umrli su kako su želeli. - Tako je.
Znači da plačem samo zbog sebe.
Zato što ih nema i što sam sama. - Nemoj, Dženi.
Možda neću uvek biti sama.
Ne znam zašto, ali znam da neću još dugo biti sama.
Zato što se žurim. Sad sam veoma brza.
Tetka me šalje u manastir. - Manastir?
Ne želiš da idete? - Želim. Posle toga ću odrasti, zar ne shvatate?
Ne, Dženi, ne shvatam. Voleo bih, ali ništa ne razumem.
Svaki put kad te vidim drukčija si. Starija.
Govoriš o prošlosti, o davnoj prošlosti. - Ozbiljno?
Ponekad se to i meni čini. Možda zato što moram nešto naći.
Šta? - Nisam sigurna.
Ali znaću jednom. Znaću kad to nađem.
Znate, i vi ćete znati. - Nadam se.
Čekaćete me? Daćete mi još malo vremena? - Da, Dženi.
Slušajte.
To su zvezde. Ne čujete ih?
Slušajte kako zvezde izlaze.
Te godine usledilo je mnogo hladnih meseci.
Od tajanstvenosti oko Dženi nisam mogao da razmišljam.
Ništa nije bilo u mojim rukama.
Kao što nisam mogao ubrzati dolazak proleća
ni oterati zimu koja je okovala zemlju.
Skiper! Skiper!
Skiper! Nevaljali pas! Zdravo, Adamse. - Zdravo, Metjus.
U parku uvek beži od mene. Hvala što ste ga uhvatili.
Nisam. Dotrčao mi je. - To vam je velik kompliment.
Obično ne ide nepoznatima, osim kad misli da su u nevolji. - Nevolji?
Kakvu je nevolju kod mene mogao nanjušiti? - Svi umetnici to prolaze.
Nije im dovoljno živeti, slikati, imati gotovo dovoljno hrane. - Nije.
Požele priznanje, požele da prodaju svoja dela.
Ni svima velikima to nije uspelo.
Ali to nije sve što vas muči.
Gdin Metjus je imao pravo. Mučilo me je nešto.
Moje se pamćenje poigravalo sa mnom.
Ophrvala su me sećanja i bila mi je stvarnija od svega oko mene.
Sve me je podsećalo na Dženi.
Odakle dolazim, niko ne zna, gde odlazim, odlaze svi.
Napokon je stiglo proleće. Pokušao sam da radim, ali uzalud.
Znao sam da od mene neće biti ništa sve dok se Dženi ne vrati.
Morao sam razgovarati sa nekim. Imao sam samo gđu Spini.
Možda u životu naslikam samo jednu važnu sliku. To bih mogao.
Portret Dženi? - Da. To je prva i jedina stvar u koju sam siguran.
Niste to mogli bez nje. - Ne. - A ako se više ne pojavi?
Ne mogu to ni zamisliti! - Nisam uviđala koliko vam je potrebna.
Dugo vam je trebalo da nađete nešto što će izvući vaš dar.
Niste to mogli naći pa... - Mislite da sam je izmislio, da mi treba za...
Nadahnuće? Možda. Možda ste je zaista i videli. Kakve to ima veze!
S vremenom ćete naučiti da verujete u mnoge stvari koje ne vidite.
Radije pripremite platno za nju.
Napred.
Zdravo. - Gas.
Napolju je divan dan. Za Njujork. Šta radiš unutra?
Pripremam platno za portret. - Ma što ne kažeš!
Tako se to radi? - Tako se to radi.
Kad smo kod slika...
Juče sam bio kod Mura. - Znam.
Ljut je što nisam završio mural.
Dogovor je dogovor. - Izneverio sam ga.
Ljut je i Mik Kolins.
Čeka da povede ljude u bitku, a ima samo pola noge.
Reci Muru da ću uskoro doći.
Nekako ću to završiti. - Svakako.
Nemoj misliti da sam nezahvalan.
U redu je. Kao što je govorila moja mama:
"U glavi zvezdana prašina, u duši nered."
Dobro došli, irski sinovi
Svečano otkrivanje slike
Majkla Kolinsa Prva dva piva besplatno
Imao si pravo! Za šankom nema mesta! - Rekao sam ti.
Bila je to veličanstvena ideja.
Tišina! Tiho! Sada će otkriti sliku.
Živeo Eben Adams!
Živeo Eben Adams! Živeo!
Nisam bio oduševljen kao ostali jer je mural bio bezvredan.
U srcu sam znao da sam i ja bezvredan.
Iznenada sam se prepao. Svet se činio prazan i tih.
Samo jedna nota bi ga oživela, pretvorila u instrument života.
No čini se da se ta nota neće oglasiti.
A svet moje umetnosti ostaće u praznoj kutiji.
Dženi! Eben!
Ne! To nije istina!
To nisi ti! - Jesam, ja sam!
Vidiš? Nisam mogla doći ranije.
Prelepa si. Odrasla si. - Svakako. Pa žurim se.
Idem na koledž umanastiru. - Divno. Ta haljina... Ljupka je.
To nam je nedeljna haljina. Gle! Odavde se vidi most.
Toliko sam mislila na tebe. Celu večnost. - O čemu si razmišljala?
Kako je sve divno. I kako sam tražila i tražila.
A sada... kako ćemo uvek biti zajedno. Gotovo sam uverena.
Znaš li šta zanima Emili? - Šta? - Kad ćemo se venčati.
Ne sej se, Eben. Znam da još nisam dovoljno odrasla, ali biću.
Šta je to? - Crtež Radio sitija.
Radio siti? Nikad čula.
Nedavno je sagrađen. Sviđa ti se?
Čudno. - Šta je, Dženi?
To je svetionik u Land's Endu. - Da, svetionik u Land's Endu.
Kako znaš? Jesi li ikada bila tamo?
Ja... ne znam.
Mislim... - To je stari napušteni svetionik na Kejp kodu.
Nacrtao sam to pre nekoliko godina. - Čini me nesrećnom.
U tom ćemo ga slučaju skloniti.
Gle, Dženi, platno!
Platno? - Platno za portret.
Tvoj portret. Onaj o kojem smo govorili.
Naslikaćeš ga!
Znao sam da ćeš doći. Sedi.
Gde? - Onde gde sam maštao.
Cure će biti ljubomorne.
Okreni glavu. - Neke će se zamonašiti. Hoćeš li doći da gledaš?
Rado. Budi mirna. Okreni glavu.
Doći će i neke cure iz razreda.
Dženi, ruke! Okreni glavu.
E, tako. Ne miči se.
Eben, obećaj da me nećeš zaboraviti.
Zdravo.
Hej!
Zdravo, Eben.
Zdravo, Dženi. Bojao sam se...
Da nećeš doći. - Rekla sam da ću biti ovde.
Požurimo se da ne zakasnimo na svečanost.
One sa svećama će se zamonašiti.
Naše su učiteljice sa njima.
Prva je stara sestra Meri Margaret. Predaje istoriju.
Do nje je sestra Meri Efemija, predaje prirodne nauke.
A kod ulaza je moja najdraža sestra Marija od Milosrđa.
Tako sam srećna što me čekaš.
Hleb naš svagdašnji daj nam danas, i oprosti nam dugove naše,
kako i mi opraštamo dužnicima našim...
Nije li prekrasno?
Ovde se uvek osećam bliže istini.
Kao da ću uskoro i ja sve shvatiti.
Kako je svet lep, Eben! Sunce zalazi na istom divnom nebu.
Baš kao juče i kao što će sutra. - Kada je sutra, Dženi?
Zar je važno? Uvek je. I ovo je nekada bilo sutra.
Odakle dolazim, niko ne zna, A gde odlazim, odlaze svi...
To sam negde čula. - Pevala si mi to one prve večeri.
Jesam li? Zaboravila sam. - Vetar huji, more bruji...
Bog zna. - Mislim da On zna.
Znači ovde majstor radi. - Nije nešto. Sedite ovde, Spini.
Svakako, još nije završen. - Ne budite skromni. Da vidim. - E, pa...
Šta kažete? - Vidi, vidi!
Adamse, našli ste što ste tražili.
Sviđa li vam se? - Godinama prodajem slike.
U mome poslu svi sanjaju o tome da im naiđe neko poput vas.
Neka velika slika. Sad znam, ovo je ostvarenje moga...
Hoće da kaže da mu se sviđa. - Drago mi je.
Sećate se kad sam rekao da u ženi mora biti nešto večno.
Nešto što nije ni iz sadašnjosti ni iz prošlosti. Ovde ste to uhvatili.
To je lice iste one devojčice.
No ono što ste videli u tome licu ne pripada određenomu vremenu.
Još nije završen. Zaista. - Polako, Adamse. To je sjajna slika.
Nošen plimom sreće, bacio sam se na posao da završim portret.
Lice uokvireno tamnom kosom, smeđe oči koje sanjare.
Bio sam obuzet očaranošću izvan vremena i promena.
Znao sam da je ljubav beskonačna, a trenuci sreće tek njen mali deo.
Eben! Eben!
Znala sam da ćeš biti tu. - Često sam te ovde tražio.
Morala sam večeras da te vidim. Završila sam koledž.
Divno. Sada stalno možemo biti zajedno.
Moraćemo još malo da pričekamo.
Tetka mi je bolesna. Želi da preko leta otputujem sa njom.
Kad moraš da ideš? - Sutra. Morala sam se oprostiti. - Oprostiti se?
Samo na koji mesec. Ali imamo vremena do jutra.
A možda i malo više. - Biću izgubljen bez tebe.
Ne govori to. Ne možemo oboje biti izgubljeni.
Gle mesečinu na vodi. Pravi stazu preko reke.
Onde su brežuljci Džersija, zar ne? - U daljini.
Zašto si žalostan? - Razmišljao sam.
Sve udaljenosti do sada mogle su se preći.
Od severa kod borova do istoka, sve do mora.
To je jedina udaljenost o kojoj sam nešto znao.
Ali sad osećam drukčiju udaljenost. Okrutniju.
Udaljenost od juče do sutra. I ona me plaši.
Plaši da je možda ne mogu premostiti. - Možeš. Sada to znam.
Želim da uvek bude tako. - Biće. Imaj vere.
Kako je tiho! Slušaj.
Celi grad spava.
Na svetu nema nikoga osim nas. - Niko, samo mi. - Eben!
Život ponovo počinje.
Gle, čamac je ugasio svetlo. - Noć je prošla. Sutra je.
Dženi, neću misliti na leto ni na budućnost. To prepuštam tebi.
Ne znam zašto i kako smo se sreli. - Bili smo suđeni jedno drugom.
Niti naših života isprepleteni su i ništa ih ne može rasplesti.
Eben, želim da završiš moj portret!
Misliš li da ljudi mogu da znaju šta ih čeka?
Šta će im se dogoditi?
Znaš kako se ponekad rastužiš zbog nečega.
Zbog nečega što se nije ni dogodilo.
Možda je to nešto što će nam se dogoditi.
Možda mi to znamo, ali se bojimo da priznamo sebi to.
To je suludo. Valjda zbog moje smušenosti.
Dženi, ja...
Dženi! Dženi!
Zdravo, Eben. - Zdravo.
Gde smo? - Zajedno.
Jadna draga. - Valjda sam... - Sigurno si iscrpljena.
Zaspala sam. - Da. Dođi.
Gle!
Gotov je.
Jesam li to zaista ja? - Ti si. Portret Dženi.
Mislim da je to dobra slika. - Da?
Proslaviće te.
Visiće u muzeju i ljudi iz celoga sveta dolaziće da je gledaju.
Ako budu, neće dolaziti da gledaju moje delo.
Gledaće tebe. - Hvala.
Sad je moraš potpisati.
Eben Adams.
Želim zauvek da sedim i gledam te dok slikaš.
Sad kad imam savršen model, stalno ću ga slikati.
Ma ne to. Želim da slikaš sve divne stvari na svetu.
Ti si najdivnija na svetu.
Ali one tvoje slike mora i svetionika u Land's Endu...
Kad god ih pogledam, stane mi srce.
Čudno. To je napušten deo sveta.
Nećemo više govoriti o tome.
Govori mi o Parizu. Jesi li tamo studirao? - Jesam.
Da bar možemo biti zajedno! Bilo bi divno. - Hoćemo, Dženi.
Odvešću te u Luksemburg, na sajam u Fonten- Blo. - Da!
Ići ćemo u šumu Sent Klod u proleće, pićemo mlado vino.
Osećam se kao da smo već tamo, kao da smo celi život zajedno.
Kako da muškarac i žena znaju
da su od svih muškaraca i žena na svetu baš oni jedno za drugo?
I je li slučajno što žive u isto vreme?
Je li moguće da postoje
drugi u drugim vremenima koje smo voleli i koji su voleli nas?
Ne, nema drugih.
Od svih ljudi koji su živeli na svetu,
samo je jedan kojega voliš i kojega moraš tražiti dok ga ne nađeš.
Ti, Eben, Ti, dragi moj.
Moram da idem. - Molim te, ne idi.
Ne želim. Videćemo se na kraju leta.
Sigurna si? - Ne znam tačno gde.
Vetar huji, more bruji...
Želim biti sigurna. Reci mi da si ti siguran! - Siguran sam, Dženi.
Uzeću svoje stvari.
Kakav divan šal! - Tvoj je.
Daruješ mi ga? - Mislio sam da će ti se svideti. Već ga dugo čuvam.
Još od našega prvog susreta u parku.
Popodne bi se sunce naginjalo prema gradu.
Predveče bi divlje patke odlepršale na jug.
Leto bi smenila jesen, ali Dženi se nije vratila.
Osećao sam strašnu usamljenost. Gde je?
Onde bijaše dom moje drage,
Onde, bilo je to davno,
sećam se svoje drage i poljupca njena,
moja ljubav jedina,
onde, bilo je to davno.
Možda me se ne tiče, ali nešto te strašno tišti.
Ne razumeš. - Pretpostavimo... - Šta da pretpostavimo, Gas?
Recimo da se ona ne vrati. - Mora.
Nemoguće je da ja... - Da, ali ako joj se nešto dogodilo?
Zar ne moraš nastaviti da živiš?
Nikad mi nisi verovao za Dženi. - Nisam to rekao. - Nije važno.
Nije važno veruješ li mi. Nije važno veruje li mi neko.
Jer ja znam! - Svakako.
Nisi li rekao da ide u manastir? - Više nije tamo. Maturirala je.
Da. Ali sestre su često u kontaktu sa njima.
Da, volela ih je. Jednu je posebno volela.
Pitaj nju. - Onde se osećala bliže istini.
Ujutro ću te odvesti onamo, ali obećaj da ćeš sada spavati.
Platiću ti tu vožnju. - Tvoj novac nije važan.
Mati je govorila: Ako u srcu nosiš prijateljstvo, onda ne...
Šta je ono mati govorila?
Ne znam šta sam očekivao da ću saznati u manastiru.
Znao sam samo da je Dženi tamo našla neku unutrašnju istinu.
Onde mi je rekla: Mislim da On zna.
Otkako sam ugledao Dženi prvi put, osećao sam da nisam sam.
Osećao sam da smo jedno. Šta ako smo se načas izgubili?
Juče se prostrlo pred nama.
Zajedno smo našli lepotu i nikada je nećemo izgubiti.
Zašto vam trebam? - Zanima me devojka koja je ovde išla u školu.
Možda znate gde je.
Možda. Cure nam se često jave. Kako se zvala? - Dženi Aplton.
Dženi Aplton? - Da. Sećate se?
Da. Dobro se sećam Dženi.
Iako nije bila naše vere, Dženi mi je bila među najdražima.
Draga devojka neobične duhovne lepote.
Uvek je bila malo tužna i to me uznemiravalo.
To je ona. - Znate li gde je?
Dženi je umrla.
Kada? - Davno.
Jesam li vas šokirala?
Očito ne govorimo o istoj osobi.
Jeste li joj poznavali roditelje? - Ne. Znam samo da su poginuli.
Pukla je žica? Jesu li nastupali na trapezu? - Jesu.
Bojim se da je to ta Dženi Aplton.
Tetka ju je dovela kod nas nedugo posle nesreće.
Ostala je do mature. Tetka ju je odvela u Novu Englesku.
Često smo se dopisivale.
Da vam pročitam jedno njeno pismo? - Molim vas.
Hoćete li sesti?
Dirnula su me njena pisma pa sam ih sačuvala. Ovo je poslednje.
Draga sestro Marijo od Milosrđa, uskoro se vraćamo.
Leto je bilo dugo i samotno.
Volela bih sa vama da razgovaram o svemu što me muči.
Pokušavali ste da me naučite kako je svet divan.
I kako je svaki dan divan, ma šta nam se dogodilo.
No ponekad mi se čini da ta lepota za mene neće biti potpuna.
Da nikada neću naći nekoga ko će me voleti.
Užasava me pomisao na to. Vaša mi mudrost treba da me uteši.
Vaša Dženi.
Te je godine strašni plimni talas pogodio Novu Englesku.
5. oktobara, dobro se sećam.
Na taj se dan uvek pričestim.
Doznala sam da je Dženi svaki dan odlazila na jedrenje. Sama.
Do zaliva kraj napuštenog svetionika. - Land's End!
Jednom dok je tako jedrila, udario je talas. Otada je niko nije video.
Land's End. Onde ću je naći!
Ali, gdine Adams, Dženi je mrtva. Morate to prihvatiti.
Neću! Ne govorite mi da je mrtva!
Pre tri meseca držao sam je u naručju. Volim je, želim da se vrati!
Ne znam šta vam se ukazalo.
Ne sumnjajte u puteve Božje.
Morate imati vere. Mi tako malo znamo.
Ne želim biti drzak i hvala na ljubaznosti.
No kad je ono talas pogodio obalu? - 5. oktobra.
A danas je... - 1. oktobar.
Znači da imam četiri dana!
Ali to je bilo pre mnogo godina! - Sigurni ste?
Kažete da tako malo znamo, da su Dženini roditelji poginuli.
A ja sam je one noći kad se to dogodilo zatekao kako plače.
Rekli ste da je bila vaša učenica. Ja sam je ovde posetio.
Kažete, otišla je s tetkom. Bio sam sa njom pre toga putovanja.
Kako se onda to dogodilo pre mnogo godina?
Da, tako malo znamo.
Ipak, sada znam malo više.
Znam model prema kojem se odvija Dženin život.
Ali takođe znam da sam deo njega.
I sama je rekla da naše živote ništa ne može razdvojiti. Verujem to.
Hvala vam, sestro. Moram da požurim.
Gde ste se skrivali? Šta se dogodilo?
Odlazim.
Evo mog portreta Dženi. Pričuvajte mi ga. - Svakako.
Gde idete? - Znam gde ću je naći. Idem da je sačekam tamo.
U malo mesto Land's End.
Adamse! - Gdine Metjus. - Gde ste? Imam mnogo narudžbina za vas.
Onda mi možete dati 100 $ avansa? - No...
Dajte mu 100 $. - Dobro.
Šta se dogodilo? - Pustite to. Platite mu. - Kako vi kažete, Spini.
Hvala vam. Hvala, Spini, na svemu.
Zbogom, gdine Metjus. - Zbogom. Odmorite se. Posle ćemo raditi.
Naslikajte mi tamo crkvicu. Belu sa velikim tornjem.
I nemojte se udaviti. - Zašto to govorite?
Muškarci čine takve gluposti. Bojim se okeana.
Vi ste čvrsti.
I čvrsti se dave. - Znam.
Pomorska oprema
Ima li upozorenja za oluju? - Kakvu oluju? - Na uragan koji dolazi.
Neće ovde biti uragana.
Lepo vreme, eto šta kaže.
Koliko barometar unapred može predvideti oluju? - Dovoljno.
Nije bilo dovoljno unapred za one oluje dvadesetih. - Čuo sam za to.
Dogodilo se u ovo doba godine.
Kad razmislim, i jeste. 5. oktobra.
Sećam se, zato što mi je 4. oktobra rođendan.
Danas! - Otisnuo bih se do Land's Enda. Gde mogu iznajmiti čamac?
Land's End?
Zašto bi neko išao onamo?
Pustite zašto. Ima li neko čamac? - Moj tata ima čamčić.
U redu. Hoćete li me odvesti kod njega? - Ne.
Mama ne da da iznajmi čamac. - Radije potražite Ika.
Čuo sam da on ponekad iznajmi čamac. - Gde je Ik?
Lako ćete ga naći. Uvek sedi na istom mestu. - Gde je to?
Sad ću da vam kažem.
Pođite do mola i pitajte za starca...
Lepo što ste mi iznajmili čamac.
Za to ste mogli kupiti i novi.
Nije mi jasno kako ćete ga vratiti po ovakvom zatišju.
Nema ni daška vetra. - Biće vetra. I previše.
Možda. Ništa nije sigurno od onog uragana iz dvadesetih.
A talas? Čuo sam za veliki talas.
Veliki talas? Da, bio je talas.
Ponekad mi se čini da ga nisam ni video, da sam samo čitao o njemu.
Izdignuo se iz mora poput planine i jurio prema kopnu. Kao na sudnji dan.
Jeste li poznavali devojku koju je talas zatekao tu?
Zvala se Dženi Aplton. - Čudno što me to pitate.
Ja sam joj iznajmio čamac. Nikada to neću zaboraviti.
Jeste li je poznavali? - Jesam.
Baš je bila lepa.
Kakve je krupne oči imala! Krupne i tužne.
Činilo se kao da dolazi izdaleka.
Šta se tačno dogodilo? Gde je bila kad je naleteo talas?
Znamo da je došla do rta.
Našao sam uže svog čamca svezano tamo. Samo je to ostalo.
Ako je uspela doći do svetionika, je li se mogla spasiti?
Je li mogla? - Jeste, ali nije uspela. - Znam.
Stene su strme za penjanje, posebno po takvom vetru.
I posebno za ženu. - Valjda.
Jak vetar derao je planine.
i mrvio stene pred Gospodom.
Ali Gospod ne bijaše u vetru.
Dženi!
Eben!
Bojao sam se da te neću naći.
Nikada te više neću pustiti od sebe.
Prošlo je toliko vremena. Daj da te pogledam.
Dolazi talas. - U redu je ma šta bilo.
Ma šta bilo? Tebe želim, Dženi, a ne samo snove o tebi. - Eben...
Veruj mi. Nailazi talas.
Bićemo zajedno ako... - Pred nama je večnost.
Bili smo usamljeni, nevoljeni. Vreme je napravilo grešku,
ali ti si me čekao.
I sad da to izgubimo? - Ne, sad tek počinjemo.
Nema života dok ne voliš i nisi voljen. A zatim nema smrti.
Moramo brzo do svetionika. - Ali, Eben, ne moraš se boriti.
Molim te, idi bez mene.
Ne. Život bez tebe nema smisla. Nikakvog.
Moraš nastaviti da živiš. Sa verom.
Evo ga! - Zbogom, dragi.
Eto, mladiću. Čim se obriješ, biće ti bolje.
Dobro jutro, kapetane Kob. - 'Jutro. - Spini! - Zdravo, Adamse.
Otkuda vi tu? - Brinula sam se za vas. Došla sam da vidim kako ste.
Kapetan Kob mi je dozvolio. Sada smo njegovi gosti.
Lepo od vas. Hvala. - Ništa. Ali da ti nešto kažem, mladiću.
Sva sreća što ste Ikeu rekli gde ćete odedriti.
Inače vas nikada ne bismo našli.
Jesu li našli još koga? - Niko nije bio glup da isplovi po onom vetru.
A njen čamac? - Šta on govori? - Imala je čamac. - O čemu ti to?
Ali tamo nije bilo drugog čamca.
Možeš se kladiti u to.
Ne znam zašto mu je Ik iznajmio svoj čamac.
Opet ste videli Dženi, zar ne?
Bilo je užasno. Užasno.
Pokušao sam da je držim, ali...
Ali talas... - Smirite se. Bar ste je opet videli.
Da.
Drago mi je što mi bar verujete sve o Dženi.
Da, Adamse.
Verujete, zar ne? - Vi verujte. Samo to je važno.
Odakle vam taj šal?
Ovaj? Bio je kraj vas kad su vas našli na plaži.
Da, Spini, opet sam video Dženi.
Hoćete da kažete da je ovo Dženino?
U redu je.
Nisam je izgubio.
Sad je sve u redu.
Rani Adamsovi radovi nisu bili ništa posebno.
No kasnija dela smatraju se pravim nadahnućem,
počevši od njegovog gotovo legendarnog portreta Dženi.
Portret Dženi. - Nije li prekrasna?
Pitam se je li ona postojala. - Morala je postojati.
Za njega jeste, inače ne bi izgledala kao da je živa. - Kako si mudra.
Eben, jesam li to zaista ja?
Visiću u muzeju.
Ljudi iz celoga sveta dolaziće da ga gledaju.
Titlovi prepisani s TV-snimke - Strabon.
Adaptirao na srpski: suadnovic